Život jako dějiny, víra jako pamět V.
10. 2. 2009 000 09.18Amedeo Cencini
Originární (prvotní) zkušenost Božího otcovství má být nutně původem autentického rozhodnutí v tomto smyslu, přesně tak, jako silná a uklidňující zkušenost mateřské lásky nesmazatelně poznamenává budoucí afektivní život lidské bytosti. „Být vryt do Boží dlaně“ (srov. Iz 49,16) je pak skutečný vjem, který má na náš život dopad nejen intelektuální a teoretický, ale také emoční; je to plná jistota, že i kdyby mohla žena zapomenout na své nemluvně, „já na tebe nezapomenu“ (Iz 49,15). Je to vidění, naděje, očekávání, předchuť Boha, memoria Dei, v postoji užaslé a dojaté vděčnosti a láskyplné kontemplace. Kdo žije v celibátu pro Boží království nemá v mošně na zítřek nic jiného než tuto jistotu, která je jeho bohatstvím a jeho zárukou, a zároveň mu dává odvahu obětovat se, být živou pamětí této lásky.
Současně však tato afektivní paměť ní pouze zakořeněna v minulosti a upomínka na dobu zásnub či líbánek s Bohem, na jedinečnou a ojedinělou událost. Naopak je to „rozvzpomínání“ v plném smyslu toho výrazu (biblickém i psychologickém). Připomínání jako ustavičné navazování vztahu mezi pravdou víry a vlastním příběhem, mezi zakládající událostí a jejím pokračováním ve vlastní existenci, mezi počátečním zjevením Boží lásky a dalšími zkušenostmi s touto láskou. Paměť roste a obohacuje se, hledá, někdy i krušně, stále nové a stále plodnější syntézy. Není jen líhní každé zkušenosti a každého jednání, ale je to plod každodenního prožitku. Není to jen dar, z kterého se můžeme těšit a který pochází shůry, ale je to především pozorný objev existenční soudržnosti, která spojuje navzájem rozmanité životní cykly jednotlivce.[1] Pokračování »